4.+Cora+Sandel

// Cora Sandel (Sara Cecilie Margareta Gørvell Fabricius) // Sara Cecilie Margareta Gørvell Fabricius var //ein norsk forfatter som gjekk under pseydonymet Cora Sandel. Ho vart fødd i Kristiania, Oslo i år 1880. Då ho var 25 år flytta ho til Paris som var kunstnarane sitt mekka på den tida, der budde ho i// //15 år medan ho arbeidde for å slå gjennom som kunstnar. Ho elska og male og var ein kreativ sjel, dermed kom forfatter yrket naturleg. I Frankrike begynte ho å skrive ein del reiseskildringar og noveller, men forfatterdebuten kom likevel ikkje før ho var 47 år gamal.// Sara Fabricius debuterte som forfatter med novella //Rosina// i Social-Demokratens lørdagsbilag 29. juli 1922.

Debutromanen fekk namnet "//Alberte og Jakob".// Boka ble ein suksess, med 9000 selde kopiar den første hausten. Ho lånte trekk frå si ungdomstid i Tromsø, men døypte om gater og steder og befolka byen med sine eigne oppdikta figurar. Romanen //var den første i ein trilogi med "Alberte og friheten" og "Bare Alberte". Ho var ein aktiv forfattar og skreiv både romanar, noveller og fortelljngar. Stykket "Kranes konditori "vart den største publikumssuksessen, og vart både dramatisert og seinare filmatisert.//

Cora Sandels forfatterskap er eit av dei sentrale norske på 1900-tallet, dette mykje på grunn av dei tydelige tematiske formuleringene av kvinnelig opprør, tett knytta til kvinners kropp og til kvinners erfaringer. Det var dette som skilte seg ut og utgjorde det moderne trekket ved hennes forfatterskap. Hennes ideal vart den moderne kvinne, og ho jobba for dette i ord og handling. Ho var ein sterk kvinneoppgjører og vart på 70 talet aktiv i Kristianias gater. "Amors veie" er berre ein av mange kvinnetekstar.



Analyse av ”Amors veie” s. 402 i Grip Teksten Novella ”Amors veie” er skrive av Cora Sandel, utgitt i 1922. Cora Sandel er ein norsk forfattar som levde på 1900-talet. På den tida novella blei utgitt, ikkje så lenge etter den første verdskrigen, var kampen om stemmerett for kvinner eit heitt tema i Noreg. Kvinnelig opprør kjem fram i mykje av det ho har skrive, og tekstane hennar er tett knytta til kropp og kvinner sine erfaringar. Novella ”Amors veie” presenterer tre ulike kvinneskjebner. Den første er Severine, ei eldre, vulgær kvinne som har mange elskarar. Den andre personen, jenta på nabogarden, er tydeleg deprimert. Ho føler seg ikkje sett, og veit ikkje heilt korleis ho skal oppføre seg for å få merksemd. Den tredje kvinna i novella, er ei einsam kvinne som bur i ei spisestove, heilt åleine. Novella rettar seg mest til kvinner, frå 20-åra og oppover, og får lesarane til å undre seg over korelis skjebnen til desse tre kvinnene har blitt som den har blitt.

I novella blir dei tre kvinnene Severine, jenta på nabogarden og kvinne som bur i spisestova skildra, og ingen av desse tre kvinnene har ein lukkeleg skjebne. Severine er ei eldre kvinne som blir skildra som gamal og oppbrukt, og er ikkje spesielt vakker. Likevel står det at ho føler seg fri som fuglen, det er ho som styrer løpet og bestemmer sjølv at ho vil ha elskarar. Jenta på nabogarden er ei yngre jente som ikkje føler seg sett. Ho veit ikkje heilt korleis ho skal oppføre seg ovanfor gutar, og sender ut ein masse anonyme brev, i håp om å få bekreftelse. Dette blir ikkje godt motteke, og kvinna forblir deprimert. Kvinna som bur i spisestova, er sannsynlegvis den vakraste av desse tre kvinnene, men heller ikkje ho har slått seg til ro i livet. Ho bur heilt åleine, og føler seg veldig einsam. Problemet er at ho ikkje heilt tørr å leve livet, og ta sjansar. I staden trekker ho seg tilbake, og ser berre på alt andre har som ho sjølv ikkje har. Ironisk nok er det at det sannsynlegvis er Severine som er den mest lukkelege kvinna av dei tre. Ho kjenner seg fri som fuglen, og bryr seg ikkje om kva andre synest om henne. Dette gjer at ho kan gjere akkurat som ho vil. Likevel er det ein uro over henne, og grunnen til at ho oppfører seg som ho gjer, kan vere at ho leitar etter ein person som ho kan slå seg til ro med, men ho finn aldri den rette. Felles for dei tre kvinnene er at dei leitar etter bekreftelse, dei vil bli sett, og dei vil finne sin plass i livet og slå seg til ro. Desse kvinneskjebnene blir beskrive frå ein autoral refererande synsvinkel, som blir innleia og avrunda av to setningar om Severine. Ein kan derfor trekke den slutninga at det er ho som er hovudpersonen. media type="youtube" key="fglI-DHl1VI" height="267" width="409" align="left"

Sandel er svært direkte i skildringa av Severine og her kjem Sandel si kunstnarside fram. Som med malarstrøk beskriv ho dei ytre trekka til Severine, og dette er på ein svært lite flatterande måte. Også veremåten blir beskrive som vulgær, nesten fråstøytande. Men gjennom handlingane hennar får vi sjå ei ny side av henne, ho er sterk og sjølvstendig. Sjølv då ho blir konfrontert av presten framfor heile kyrkjelyden, endrar ho seg ikkje. Ho gjer det ho vil, sjølv om det fører til utstøyting. Jenta på nabogarden bryt også dei sosiale normene, ved å sende upassande brev til fleire gutar i bygda. Skildringane av dei ytre trekka tydeleggjer også dette avviket. Ho er ”underlig” og ”hun har det med å stå og tie og ingenting bestille”. Ho framstår som merkeleg og blir ydmjuka då presten avslører at ho har sendt anonyme kjærkeiksbrev til fleire av gutane på landsbygda. Presten går til foreldra hennar for å fortelje om det, og ho slår seg vrang. ”Så kom den jamrende gudeligheten”, ho blir kristen.

Den tredje kvinna, som bur åleine i ei spisestove, er tydelig ulukkeleg og einsam. Ho er nokså vakker, men har likevel ikkje funne seg nokon mann. Det kan tenkjast at ho har kjærleikssorg, og klarar ikkje å komme seg vidare i livet. I staden ser ho berre på kor lukkelege alle andre er og ho forsvinn inn i seg sjølv. Ved å ikkje delta i samfunnet rundt henne, avvik også ho frå "det normale" og frå "det aksepterte". Og her kan ein finne eit gjennomgangstema for dei tre kvinneskjebnene vi her får beskrive. Dei avvik alle på forskjellig måtar frå samfunna dei lev i, og dei må derfor betale ein viss pris. Ved første augekast kan det verke som Sandel også ser på dei gjennom samfunnet sine auge. Ho er ikkje nådig i enkelte av skildringane sine. Men likevel ser ein også ein viss varme og grad av aksept i dei. Det er kanskje først og fremst den skinnheilage presten som blir audmjuka då Severine tilbyr seg å forbarme seg over han og det er ikkje utan kulde at Sandel beskriv prestefrua si detektivverksemd. Severine kan verke fråstøtande og vulgær, men ho er også modig, sjølvstendig og tøff. Ved å bryte normene, gjer desse kvinnene opprør mot dei undertrykkande mekansismane i samfunnet, som feks kyrkja og bygdesladderet. Men sjølv om dei vågar å stille seg på utsida, lengtar dei også mot det trygge, mot kjærleik og bekrefting. Kvinnene er ikkje berre ulike grader av opprørarar, dei er først og fremst //mennesklege.//

5 spørsmål til teksten Sara Cecilie Margareta Gørvell Fabricius mer kjent under kva pseudonym? (Cora Sandel) Denne forfattaren vart født i Kristiania, som 25 åring flytta ho til det som var kunsten sitt mekka. Kva slags by? (Paris) Hva var det Sandel skrev om som gjorde forfatterskapet hennar sentralt i perioden? (Kvinnelig opprør) I "Amors veie" møter vi vulgære Severine. Kven er det som prøver å få henne til å stramme trusestrikken? (Presten) Severine har hengepuppa og framskoten mage. Kva slags farge har leppene hennar ? (Blå)